סיפור חיים
”רציתי לשרת את יהוה”
נופפנו לשלום לקבוצת אנשים קטנה שביקרנו בקרבת הכפר גראנבורי, שממוקם עמוק בתוך יערות הגשם של סורינאם. התחלנו לשוט בסירת עץ לאורך נהר הטַפַּנַהוֹנִי. בהמשך, בזמן ששטנו בין זרמי הנהר, המדחף של המנוע החיצוני פגע בסלע. בן רגע חוד הסירה שקע בנהר ומצאנו את עצמנו מתחת למים. הלב שלי פעם בחוזקה. אומנם שטתי בסירות במשך שנים כששירתי כמשגיח נפה, אבל לא ידעתי לשחות!
לפני שאגלה לכם מה קרה בהמשך, הרשו לי לספר לכם איך התחלתי לשרת בשירות המורחב.
נולדתי בשנת 1942 באי היפהפה קורסאו שבקריביים. אבא שלי, שהיה במקור מסורינאם, עבר לאי כדי לעבוד בו. הוא נטבל שנתיים לפני שנולדתי, והיה אחד מעדי־יהוה הראשונים שנטבלו בקורסאו. a הוא למד איתי ועם אחיי ואחיותיי את המקרא מדי שבוע, אפילו שלא תמיד שיתפנו איתו פעולה. כשהייתי בן 14 אבא החליט שנעבור לסורינאם כדי לטפל באימו המזדקנת.
חברים טובים עזרו לי להתקדם
בסורינאם התחלתי להתרועע עם צעירים מהקהילה שהיו נלהבים בשירות יהוה. הם היו גדולים ממני בכמה שנים ושירתו כחלוצים רגילים. כשהם סיפרו על החוויות שהיו להם בשירות השדה, הפנים שלהם קרנו משמחה. אחרי האסיפות היינו יושבים ומדברים על נושאים מקראיים, לפעמים תחת השמיים זרועי הכוכבים. אותם חברים עזרו לי להבין מה אני רוצה לעשות בחיים: לשרת את יהוה. בגיל 16 נטבלתי, ובגיל 18 התחלתי לשרת כחלוץ רגיל.
למדתי לקחים חשובים
משרת כחלוץ בפַּרַמַרִיבּוֹ
למדתי לקחים רבים בזמן ששירתי כחלוץ, לקחים שעזרו לי לאורך כל הקריירה שלי בשירות המורחב. אחד הלקחים הראשונים שלמדתי הוא שחשוב מאוד להכשיר אחרים. כשהתחלתי את השירות החלוצי, שליח ששמו וילֵם ואן־סייל לקח אותי תחת חסותו. b הוא לימד אותי איך למלא משימות תיאוקרטיות. באותו זמן לא ידעתי כמה הייתי זקוק להכשרה הזאת. שנה אחר כך התמניתי לשרת כחלוץ מיוחד והתחלתי לעזור לקבוצות מבודדות עמוק בתוך יערות הגשם של סורינאם. כל כך הערכתי את ההכשרה שהאחים נתנו לי! מאז ועד היום אני מנסה לחקות את דוגמתם ולהקדיש זמן כדי להכשיר אחרים.
הלקח השני שלמדתי הוא שכדאי לחיות חיים פשוטים אך מאורגנים היטב. בתחילת כל חודש שותפי לחלוציות המיוחדת ואני חישבנו יחד אילו מצרכים אנחנו צריכים לשבועות הקרובים. ואז אחד מאיתנו היה נוסע לעיר הבירה, שהייתה רחוקה מאיתנו, וקונה מה שהיינו צריכים. היה עלינו להשתמש במענק החודשי שקיבלנו בחוכמה ולחלק את המצרכים כך שיספיקו לנו לאורך כל החודש. אם חלק מהמצרכים אזלו בזמן שהיינו ביערות הגשם, בדרך כלל לא היה מישהו שיכול היה לעזור לנו. אני חושב שמשום שלמדתי בגיל צעיר לחיות חיים פשוטים ולהיות מסודר, יכולתי להישאר ממוקד בשירות יהוה לאורך כל חיי.
הלקח השלישי שלמדתי היה שזה מועיל ללמד אנשים בשפת האם שלהם. עוד מילדותי דיברתי הולנדית, אנגלית, פפיאמנטו וסְרַנַן טונגו (ידועה גם כסרנן), השפה הנפוצה בסורינאם. אבל ביערות הגשם ראיתי שאנשים מגיבים טוב יותר לבשורה הטובה כשאנחנו מבשרים להם בשפת האם שלהם. היה לי קשה לדבר כמה מהשפות האלה, כמו סרמקאן, שבה משתמשים בצלילים גבוהים ונמוכים. אבל המאמץ השתלם. לאורך השנים הצלחתי ללמד יותר אנשים את האמת משום שלמדתי לדבר בשפתם.
כמובן, היו לי רגעים מביכים. פעם אחת, לדוגמה, התכוונתי לשאול תלמידת מקרא שדיברה סרמקאן איך היא מרגישה, משום שהיא סבלה מכאבי בטן. אבל בטעות שאלתי אותה אם היא בהריון. מיותר לציין שהיא לא ממש שמחה מהשאלה שלי. למרות שעשיתי טעויות, תמיד התאמצתי לדבר בשפת האם של המקומיים במשימה שלי.
קיבלתי תפקידים נוספים
בשנת 1970 התמניתי לשרת כמשגיח נפה. באותה שנה הצגתי לקבוצות מבודדות רבות ביערות הגשם את מצגת השקופיות ”מבקרים במשרדים הראשיים של עדי־יהוה”. כדי להגיע אל אותן קבוצות אני וצוות של אחים ניווטנו בנהרות של יערות הגשם בסירת עץ ארוכה וצרה. על הסירה העמסנו גנראטור, מיכל דלק נייד, עששיות והציוד הנדרש להצגת השקופיות. כשהגענו ליעד שלנו, העברנו את כל הציוד למקום שבו תכננו להציג את המצגת. אבל הדבר שהכי זכור לי מאותם מסעות הוא התגובה של האנשים שגרו באזורים המבודדים האלה — הם כל כך אהבו את המצגות. כל כך שמחתי לעזור לאנשים ללמוד על יהוה ועל החלק הארצי של ארגונו. הגמול הרוחני עלה על כל הקרבה פיזית שעשיתי בשירות יהוה.
שזרתי את החוט המשולש
את׳ל ואני התחתנו בספטמבר 1971
ידעתי שהרווקות היא יתרון בשירות שלי, אבל עדיין הרגשתי צורך למצוא שותפה לחיים. לכן התחלתי להתפלל באופן ספציפי לגבי הרצון שלי למצוא אישה שתוכל להחזיק מעמד בשמחה באתגרים של השירות המורחב ביערות הגשם. אחרי כשנה התחלתי לצאת עם את׳ל, חלוצה מיוחדת שהייתה לה רוח של הקרבה עצמית. כבר מגיל צעיר את׳ל העריצה את דוגמתו של השליח פאולוס ורצתה כמותו להקדיש את כל כולה לשירות המשיחי. התחתנו בספטמבר 1971 והתחלנו לשרת יחד בשירות הנפתי.
את׳ל גדלה במשפחה בלי הרבה אמצעים, ולכן הסתגלה היטב לשירות הנפתי ביערות הגשם. לדוגמה, כאשר ביקרנו קהילות שהיו ממוקמות עמוק ביערות, היינו צריכים לארוז מעט דברים. כיבסנו את הבגדים שלנו והתקלחנו בנהרות. התרגלנו גם לאכול כל מה שהמארחים שלנו הגישו לנו — איגואנות, פירניות או כל דבר אחר שהם צדו ביער או תפסו בנהר. כשלא היו צלחות, אכלנו מעלי בננה. וכשלא היה סכו״ם, השתמשנו באצבעות שלנו. את׳ל ואני מרגישים שההקרבות שעשינו בזמן ששירתנו את יהוה יחד קירבו אותנו זה לזה והידקו עוד יותר את החוט המשולש (קהלת ד׳:12). לא היינו מחליפים את החוויות האלו בדבר!
החוויה שסיפרתי בפתיח קרתה לנו בזמן שחזרנו מביקור באזור מבודד ביערות. כשהסירה נכנסה לזרמים שקענו לרגע בנהר, אבל מהר מאוד חזרנו לפני המים. לשמחתנו, לבשנו חגורות הצלה ולא נפלנו מהסירה. אבל היא התמלאה במים. רוקנו את
סירי המזון שלנו לנהר והשתמשנו בהם כדי לרוקן את הסירה ממים.מכיוון שזרקנו את כל האוכל שלנו, החלטנו לדוג בזמן שהמשכנו לשוט לאורך הנהר. אבל לא הצלחנו לתפוס דבר. לכן התפללנו ליהוה וביקשנו ממנו שייתן לנו את המזון הנחוץ לנו לאותו יום. מייד אחרי שהתפללנו אחד האחים זרק למים חכה ותפס דג שהיה גדול מספיק כדי להשביע את חמישתנו לאותו ערב.
בעל, אב ומשגיח נודד
אחרי ששירתנו חמש שנים בשירות הנפתי, את׳ל ואני זכינו לברכה לא־צפויה — עמדנו להפוך להורים. שמחתי לשמוע את החדשות, אבל לא הייתי בטוח איך זה ישפיע על החיים שלנו. את׳ל ואני רצינו מאוד להישאר בשירות המורחב במידת האפשר. ב־1976 נולד בננו עתניאל. ואחרי שנתיים וחצי נולד הבן השני שלנו, ג׳ובאני.
טבילה בנהר הטפנהוני ליד גודו הולו במזרח סורינאם ב־1983
בגלל הצורך הרב שהיה בסורינאם באותה עת, משרד הסניף אפשר לי להמשיך לשרת כמשגיח נפה לצד גידול ילדינו. כשהבנים שלנו היו קטנים, התמניתי לשרת בנפות שהיו בהן מעט קהילות. בדרך כלל יכולתי לשרת שבועיים בכל חודש כמשגיח נודד ובשאר הזמן שירתי כחלוץ בקהילה שאליה היינו שייכים. את׳ל והבנים הצטרפו אליי כשביקרתי קהילות שהיו קרובות לביתנו. אך כאשר ביקרתי קהילות וארגנתי כינוסים ביערות הגשם הייתי לבד.
בשירות הנפתי פעמים רבות שטתי בסירה כדי להגיע לקהילות מבודדות
הייתי צריך לארגן את לוח הזמנים שלי כך שאוכל למלא את כל המשימות שלי. וידאתי שמדי שבוע יש לנו שיעור משפחתי. כאשר ביקרתי קהילות ביערות ולא הייתי בבית, את׳ל הדריכה את השיעור המשפחתי. עם זאת, בכל פעם שהתאפשר לנו עשינו דברים כמשפחה. את׳ל ואני גם ארגנו בשביל הבנים בילויים בריאים באופן קבוע — משחקים או טיולים. פעמים רבות נשארתי ער עד מאוחר והתכוננתי למשימות התיאוקרטיות שלי. ואת׳ל, אשת חיל כמו זו המתוארת במשלי ל״א:15, נהגה להתעורר לפני הזריחה כדי שנוכל לקרוא את הפסוק היומי ולאכול ארוחת בוקר עם הבנים שלנו לפני שהם יצאו לבית־הספר. אני כל כך שמח שזכיתי באישה עם רוח של הקרבה עצמית שתמיד עזרה לי למלא את המחויבויות המקראיות שלי!
כהורים, התאמצנו לעזור לילדים שלנו לאהוב את יהוה ואת השירות המשיחי. רצינו שהם יהפכו את השירות המורחב לקריירה שלהם, אבל לא בשביל לרצות אותנו, אלא בגלל שזו הבחירה שלהם. תמיד הדגשנו להם את השמחה שנובעת מהשירות המורחב. בלי להתעלם מהקשיים, הבלטנו איך יהוה עזר לנו ובירך אותנו כמשפחה. תמיד וידאנו שהבנים שלנו מוקפים באחים ואחיות, ששמו את יהוה במקום הראשון בחייהם.
יהוה סיפק לנו כל מה שהיינו צריכים כדי לגדל את המשפחה. אני, כמובן, עשיתי את מיטבי. הניסיון שצברתי כחלוץ מיוחד רווק ביערות הגשם לימד אותי לתכנן מראש את ההוצאות. אבל לפעמים למרות כל המאמצים שלנו לא הצלחנו להשיג כל מה שהיינו צריכים. באותם מקרים אני משוכנע שיהוה התערב ועזר לנו. לדוגמה, בסוף שנות ה־80 ותחילת שנות ה־90 הייתה התקוממות בסורינאם. באותן שנים היה קשה להשיג אפילו דברים בסיסיים. אבל יהוה תמיד דאג לנו (מתי ו׳:32).
במבט לאחור
מימין לשמאל: אני ואשתי, את׳ל
בננו הבכור עתניאל ואשתו נטלי
בננו ג׳ובאני ואשתו קריסטל
לאורך כל החיים יהוה דאג לנו והעניק לנו אושר וסיפוק אמיתיים. הילדים שלנו הם ברכה של ממש עבורנו, וזה היה זכות ללמד אותם לשרת את יהוה. אנחנו מאושרים שגם הם בחרו בשירות המורחב כקריירה. עתניאל וג׳ובאני למדו שניהם בבתי־ספר תיאוקרטיים ומשרתים כעת במשרד הסניף בסורינאם עם נשותיהם.
את׳ל ואני כבר הזדקנו, אבל אנחנו עדיין עסוקים בשירות יהוה ומשרתים כחלוצים מיוחדים. אנחנו כל כך עסוקים שעדיין לא הצלחתי לפנות זמן כדי ללמוד לשחות! אבל אין לי חרטות. במבט לאחור אני מרגיש שההחלטה שקיבלתי בצעירותי — להפוך את השירות המורחב לקריירה שלי — הייתה אחת ההחלטות הטובות ביותר שיכולתי לקבל.
a ראה ספר השנה של עדי־יהוה 2002, עמ׳ 70 (אנג׳).
b סיפורו של וילֵם ואן־סייל, ”המציאות עלתה על ציפיותיי”, התפרסם בהוצאת עורו! מ־8 באוקטובר 1999.