אַסתר פארקר | סיפור חיים
רציתי ששירות יהוה תמיד יעמוד במרכז חיי
אני כל כך שמחה שהוריי לימדו אותי את האמת עוד מינקות. הם עזרו לי לפתח אהבה כלפי יהוה בעזרת התמונות והסיפורים מהספר מגן העדן האבוד לגן העדן שיוחזר (אנג׳). כל כך אהבתי את מה שלמדתי ודיברתי על זה בהתלהבות עם הילדים בשכונה שלנו וגם עם סבא שלי, כשבא לבקר אותנו. להורים שלי הייתה שגרה רוחנית טובה וזה עזר לנו כמשפחה להסתגל למקום החדש שהגענו אליו כשעברנו מאסמרה, אריתריאה, לאדיס אבבה שבאתיופיה.
אהבתי את האמת כבר מגיל צעיר ורציתי להקדיש את החיים שלי ליהוה ולהיטבל. לשמחתי, הגשמתי את המטרה הזו בגיל 13. כשהייתי בת 14, אח הליה לינק a שאל אותי אם חשבתי לשרת כחלוצה. אני עדיין זוכרת את היום הזה כאילו זה קרה אתמול. ההורים שלי שירתו מדי פעם כחלוצים ארעיים (כך נקראו פעם החלוצים העוזרים), אז פחות או יותר ידעתי מה זה אומר, אבל לא היה לי שום מושג מה עושה חלוץ רגיל. כשאח לינק שאל אותי את השאלה הזו, הוא זרע בליבי זרע יקר ערך — את הרצון לעשות יותר בשירות יהוה.
בשנות העשרה המוקדמות שלי, יחד עם אחי ג׳וסייה
נערכים לרדיפות
בשנת 1974 שררה באתיופיה מתיחות פוליטית שהובילה לגל מעצרים, הרג ומהומות. עם הזמן לא יכולנו יותר לבשר מבית לבית ואת האסיפות קיימנו רק בקבוצות קטנות. ההורים התחילו להכין אותנו לקראת רדיפות נוספות, ובעזרת עקרונות המקרא הם עזרו לנו להבין היטב מהי ניטרליות משיחית. למדנו מהם שיהוה יעזור לנו לדעת מה לענות אם יתחקרו אותנו, ושלפעמים הדבר החכם ביותר יהיה פשוט לשתוק (מתי י׳:19; כ״ז:12, 14).
AFP PHOTO
במהלך מהומות אזרחיות, 1974
לאחר שסיימתי את לימודיי בבית־הספר התחלתי לעבוד בחברת התעופה ”אתיופיאן איירליינס”. בוקר אחד הגעתי לעבודה והתקבלתי בברכות ובתשואות. הסיבה: נבחרתי לעמוד בראש תהלוכת יום השנה לשלטון הממשלה. מיד הודעתי למנהל שלי שלא אוכל לקבל את התפקיד, ושאפילו לא אשתתף בטקס, בגלל הניטרליות המשיחית שלי.
למוחרת, בזמן שהייתי בעבודה בשדה התעופה, ראיתי מרחוק שקבוצת גברים חמושים מתקרבת אל עבר דוכן הכרטיסים. חשבתי שהם כנראה באים לעצור מישהו שמנסה לברוח מהמדינה. אבל להפתעתי הרבה הם דווקא הצביעו עליי! ’מה?’ חשבתי לעצמי. ’למה אני? מה הם רוצים ממני?’ מה שהתחיל כיום עבודה רגיל, הפך בבת אחת למשהו שונה לגמרי.
עזרה בכלא
החיילים לקחו אותי לחקירה שנמשכה כמה שעות. ”מי משלם לעדי־יהוה?” הם דרשו לדעת. ”את משתפת פעולה עם החזית לשחרור אריתריאה? אבא שלך עובד בשביל ממשלת ארצות הברית?” המצב היה מורט עצבים, אבל תודות לעזרתו של יהוה הרגשתי רגועה (פיליפים ד׳:6, 7).
אחרי החקירה החיילים הסיעו אותי לבית שהוסב לבית סוהר, והם שמו אותי בחדר בגודל של 28 מ״ר. שם הצטופפתי עם עוד כ־15 נשים צעירות שהיו כולן אסירות פוליטיות.
במסגרת עבודתי בחברת התעופה
באותו לילה כששכבתי על הרצפה הקשה, עדיין לבושה במדי חברת התעופה, חשבתי בעיקר על הוריי ואחיי ועל כמה הם בוודאי דואגים לי. הם ידעו שנעצרתי, אבל לא היה להם מושג לאן לקחו אותי. ביקשתי מיהוה שיעזור להם לגלות איפה אני.
יום למוחרת ראיתי סוהר צעיר שנראה לי מוכר. הוא הסתכל עליי ואמר: ”אסתר! מה את עושה פה?” התחננתי אליו שילך להורים שלי ויספר להם איפה אני נמצאת. כבר באותו יום קיבלתי מהוריי משלוח של מזון ובגדים. הסוהר עשה בדיוק את מה שביקשתי ממנו. יהוה ענה לתפילתי! החוויה הזאת לימדה אותי שאני אף פעם לא לבד!
לא הורשתי להחזיק ספר מקרא או כל פרסום אחר, ונאסר על משפחתי וחבריי לבקר אותי. אבל יהוה מצא דרך אחרת לעודד אותי — השותפות שלי לתא. בישרתי להן כל יום, והן ממש אהבו לשמוע את האמת על מלכות אלוהים. לא פעם הן אמרו לי: ”אנחנו פה נאבקות למען ממשלת אנוש, אבל את נלחמת למען מלכות אלוהים. אל תתפשרי, גם אם מאיימים להרוג אותך!”
לפעמים הסוהרים חקרו את האסירים והכו אותם. פעם אחת, ב־11 בלילה, הגיע תורי. הם לקחו אותי לחדר החקירות והטיחו בי כל מיני האשמות, וביניהן שלא תמכתי בממשלה. כשסירבתי לחזור אחריהם על סלוגן פוליטי, שני סוהרים הכו אותי. לאורך המעצר שלי נחקרתי ככה מספר פעמים. בכל פעם התחננתי ליהוה שיעזור לי, ובכל פעם הרגשתי את היד שלו. הוא אף פעם לא אכזב אותי.
אחרי שלושה חודשים, ניגש אליי אחד הסוהרים ואמר לי שאני חופשייה ללכת. הייתי מופתעת ונרגשת, אבל יחד עם זאת הרגשתי דקירת אכזבה קטנה בליבי, כי כל כך נהניתי לדבר עם האסירות הצעירות שחלקו איתי את התא על מלכות אלוהים.
כמה חודשים לאחר השחרור שלי, באחד הימים כשהייתי מחוץ לבית, הגיעו לביתנו חיילים ועצרו שתיים מאחיותיי ואחד מאחיי הצעירים יותר, שהיו כולם בני עשרה. בשלב הזה החלטתי שהדבר הטוב ביותר עבורי הוא לצאת מהמדינה. היה לי מאוד קשה לשאת את המחשבה שאני שוב עוזבת את המשפחה שלי, אבל אימא עודדה אותי להיות חזקה ולבטוח ביהוה. כעבור זמן קצר עליתי על טיסה לארצות הברית. באותו ערב שוב הגיעו החיילים הביתה, והפעם כדי לעצור אותי בפעם השנייה. כשהם גילו שאני לא בבית הם מיהרו לשדה התעופה. אבל כשהם הגיעו לשם, כבר הייתי גבוה באוויר, בדרכי לביתי החדש.
הגעתי למרילנד ושם קיבלו את פניי הייווד וג׳ון וורד, השליחים שלמדו עם הוריי. כעבור חמישה חודשים הגשמתי את החלום שלי והפכתי לחלוצה. סינדי, בתם של הייווד וג׳ון, הייתה השותפה שלי לחלוציות, ויחד נהנינו מהמון חוויות בשירות.
עם שותפתי לחלוציות, סינדי וורד
לשרת את אלוהים בבית־אל
בעלי ואני כששירתנו בבית־אל בוולקיל, ניו יורק
בקיץ 1979 ביקרתי בבית־אל בניו יורק ושם פגשתי את ווסלי פארקר. התרשמתי מתכונותיו היפות וממטרותיו הרוחניות, וב־1981 התחתנו. עברתי לגור בוולקיל, ניו יורק, כדי לשרת יחד עם ווסלי בבית־אל. שם עבדתי במשק בית ובניקוי יבש. מאוחר יותר צירפו אותי לצוות MEPS במחלקת מחשבים. שירות בית־אל נתן לי את ההזדמנות להיות שקועה כל כולי בשירות יהוה וגם להכיר אחים ואחיות שהפכו לידידי נפש לאורך כל חיי.
אבל בבית, באתיופיה, המשפחה שלי סבלה מרדיפות קשות וזה הסב לי מתח רב. אחי ושתי אחיותיי שנעצרו עדיין היו בכלא. b כל יום אימי הייתה צריכה לבשל ולשלוח להם ארוחות, כי הכלא לא סיפק מזון.
במהלך התקופה הקשה הזו יהוה היה המפלט שלי, והאחים והאחיות ניחמו אותי ותמכו בי (מרקוס י׳:29, 30). יום אחד אח ג׳ון בות׳ אמר לי: ”אנחנו כל כך שמחים שאת משרתת כאן בבית־אל. זה לא היה אפשרי אם יהוה לא היה מברך את זה”. c המילים שלו מאוד עודדו אותי והזכירו לי שיהוה בירך את ההחלטה שלי לעזוב את אתיופיה ושאין לי ממה לחשוש, כי הוא זה שדואג למשפחה שלי.
לשרת את יהוה כמשפחה
בינואר 1989 התבשרנו שאני בהיריון. בהתחלה היינו המומים! אבל אחרי כמה ימים התחלנו לעכל את החדשות ולאט לאט לשמוח. ועדיין, השמחה שלנו לא הייתה נטולת חששות. לא ידענו איזה מין הורים נהיה, איפה נחיה ואיך נוכל להתפרנס אחרי שנעזוב את בית־אל.
ב־15 באפריל 1989 הכנסנו את כל מה שהיה לנו למכונית ונסענו לאורגון. תכננו להמשיך בשירות המורחב ולשרת כחלוצים. אבל זמן קצר לאחר שהגענו, כמה חברים אמרו לנו בתום לב שיהיה לנו מאוד קשה לשלב חלוציות עם גידול ילדים. האמת היא שהיה משהו במה שהם אמרו, כי באותה תקופה היה לנו ממש מעט מבחינה חומרית והתינוק עמד להגיע. לא ידענו מה לעשות. בדיוק אז, אח גיא פירס, שהיה משגיח הנפה שלנו, הגיע לביקור בקהילתנו עם אשתו פני. d הם עודדו אותנו לדבוק במטרה שהצבנו לעצמנו. לכן התחלנו לשרת כחלוצים והיינו בטוחים שיהוה יעזור לנו (מלאכי ג׳:10). המשכנו בחלוציות גם אחרי לידתו של בננו הבכור, למויאל, וגם אחרי לידתו של בננו השני, ג׳אדון.
השירות החלוצי יחד כמשפחה לא רק העניק לנו את האפשרות לשתף אחרים באמיתות מקראיות, אלא גם להחדיר אותן ללב הבנים שלנו (דברים י״א:19). עם זאת, לאחר לידת הבן השלישי שלנו, ג׳פת, נאלצנו להפסיק את החלוציות לזמן מה (מיכה ו׳:8).
חינכנו את בנינו לשרת את יהוה
מתחילת דרכנו כהורים הבנו שהאחריות הגדולה ביותר שלנו היא לגרום ליהוה להיות ממשי עבור ילדינו ולעזור לכל אחד מהם לפתח קשר קרוב איתו. אחת הדרכים לעשות את זה הייתה השיעור המשפחתי. לכן השתדלנו שהשיעורים יהיו מהנים ככל האפשר ושהילדים יצפו להם בכיליון עיניים. כשהם היו קטנים היינו קוראים יחד מהספר הקשב למורה הגדול ומהספר סיפורי המקרא שלי. את חלק מהסיפורים אפילו המחזנו. בגלל שהייתי האישה היחידה בבית, בכל פעם שהגענו לסיפור של איזבל אני שיחקתי את התפקיד שלה. הבנים נהנו מאוד לדחוף אותי מהספה ולהעמיד פנים שהם הכלבים שאוכלים אותי. בנוסף לשיעור המשפחתי, ווסלי קיים שיעור מקרא עם כל אחד מהם בנפרד.
אהבנו מאוד את הבנים שלנו והשקענו בהם הרבה, ותמיד התפללנו שהמשפחה שלנו תמשיך להיות מאוחדת. ככל שהבנים גדלו הטמענו בהם מיומנויות שיעזרו להם להסתדר בחיים בצורה עצמאית: להדיח כלים, לנקות את החדר, לכבס בגדים ולבשל.
בתור הורים לא רק היינו בצד המלמד, אלא גם בזה הלומד. היו פעמים שבהן הגבנו בצורה מוגזמת ואמרנו לבנים שלנו או אחד לשני מילים פוגעות. אבל במצבים כאלה למדנו לגלות ענווה ולהתנצל.
אירחנו בביתנו באופן קבוע אחים ואחיות מהקהילה וגם חברי בית־אל שבאו לבקר, שליחים, משגיחים נודדים ואחים שבישרו בשטחים בהם היה צורך רב במבשרים (רומים י״ב:13). כשבילינו עם האורחים לא שלחנו את הילדים לשחק בחדר אחר. הם נשארו במחיצתנו ונהנו מאוד מהשיחות ומהחוויות ששמעו. לעיתים קרובות, הילדים זכרו מאותן שיחות הרבה יותר פרטים ממה שווסלי ואני זכרנו.
ווסלי ואני עבדנו קשה כדי להפוך את חיינו בשירות יהוה למהנים ככל האפשר. לדוגמה, תכננו מראש וחסכנו כסף וימי חופשה כדי לבקר במדינות שונות. בכל מדינה שבה היינו ביקרנו במשרד הסניף, נכחנו באסיפות ויצאנו לשירות. הטיולים הללו העמיקו את הערכתנו לארגונו הבינלאומי של יהוה ועזרו לנו להתקרב עוד יותר זה לזה כמשפחה.
בסיור משפחתי במשרדים הראשיים בברוקלין, ניו יורק, 2013
שירות יהוה ממשיך לעמוד במרכז חיינו
באזור שבו גרנו היו הרבה מאוד דוברי ספרדית, ושמנו לב שאף אחד לא מבשר להם באופן קבוע. לכן כשהילדים עוד היו קטנים, שאלנו את אח פירס מה דעתו על הרעיון שנעבור כמשפחה לקהילה דוברת ספרדית. הוא חייך מאוזן לאוזן ואמר: ”אם אתה דייג, אתה הולך היכן שיש דגים”. וכך עברנו כמשפחה לקהילה דוברת ספרדית בוודברן, אורגון. הייתה לנו הזכות להתחיל כמה וכמה שיעורי מקרא, לעזור להם להתקדם לשלב הטבילה ולראות את הקבוצה הספרדית הקטנה שלנו גדלה והופכת לקהילה.
בשלב מסוים ווסלי פוטר מעבודתו ונאלצנו לעבור לקליפורניה בעקבות עבודתו החדשה. כעבור שנתיים למויאל, ג׳אדון ואני החלטנו להתחיל לשרת כחלוצים רגילים. לשמחתי הרבה, ב־2007 הוזמנתי לבית הספר לשירות החלוצי יחד עם שניהם. זמן קצר לאחר בית הספר שמנו לב שבשטח שלנו יש המון אנשים דוברי ערבית. לכן אחרי 13 שנה בשטח דוברי ספרדית, החלטנו כמשפחה להצטרף לקהילה דוברת ערבית. בישרנו בשטח המקומי שלנו להרבה מהגרים מארצות ערב וגם השתתפנו במבצעי הטפה מיוחדים ברחבי העולם בשפה הערבית — נהנינו מכל רגע! אנחנו עדיין ממשיכים לשרת כחלוצים בשטח זה בסן דייגו, קליפורניה.
ווסלי הוא בעל נפלא וראש משפחה נהדר. הוא רוחש כבוד עמוק לארגונו של יהוה והוא מעולם לא אמר דבר שלילי על בית־אל או על התנהלות הקהילה. להיפך, תמיד יש לו משהו חיובי לומר. הוא מתפלל איתי ובשבילי, ובכל פעם שעמדנו במצב קשה, התפילות שלו ניחמו אותי ועזרו לי להישאר רגועה.
כשאני מסתכלת אחורה, על כל מה שעברנו, אני כל כך שמחה שהתמקדנו בדברים החשובים. ווסלי ואני שירתנו בשרות המורחב, גידלנו משפחה ותמכנו בקהילות שבהן היה צורך רב יותר. ראינו במו עינינו איך יהוה מברך את מי שמציבים אותו במקום הראשון בחיים, ובאמת שלעולם לא היה חסר לנו דבר (תהלים ל״ז:25). אני משוכנעת שההחלטה לשים את שירות יהוה במרכז חיי הייתה ההחלטה הטובה ביותר שיכולתי לקבל (תהלים פ״ד:10).
יחד איתי, מימין לשמאל: ווסלי, ג׳אדון, למויאל וג׳פת