דיוויד מֵזָה | סיפור חיים
משפחה מאושרת שהשתקמה מההריסות
אחרי שהתחלתי ללמוד את המקרא וליישם את עקרונותיו, סוף כל סוף זכיתי למה שתמיד נתפס בעיניי כבלתי אפשרי — משפחה מאושרת. אשתי ואני, לצד שלושת ילדינו, שירתנו יחד את יהוה בשמחה.
שום דבר שבעולם לא יכול היה להכין אותנו לקראת התפנית הטרגית שחלה בחיינו ב־24 באפריל 2004.
כשנולדה בתי הבכורה, לורן, לא היה לי מושג איך להיות אבא. כעבור מספר שנים, כשנולד בני השני, מייקל, לא חל בי שום שיפור. ואין פלא בכך, משום שחיי הנישואין של הוריי היו מלאי ויכוחים ומריבות, ולבסוף הסתיימו בגירושין. באמת רציתי להיות אבא טוב, אבל פשוט לא ידעתי איך.
מה שעוד יותר החמיר את המצב היה התמכרותי לסמים ואלכוהול, התמכרות שפיתחתי עוד בגיל העשרה. איבדתי כל שליטה על החיים שלי. בנוסף לכל זה גם הייתי מכור להימורים. לכן קיבלתי הרבה החלטות גרועות בחיים. המצב בבית הידרדר עד כדי כך שאשתי, קֵיי, החליטה לעזוב אותי יחד עם שני ילדינו. הייתי שבור.
יום אחד שאלתי את קיי מה אני יכול לעשות כדי שהיא תחזור הביתה. באותה תקופה היא קיבלה שיעורי מקרא מגלוריה, אחת מעדי־יהוה. התנאי שלה היה פשוט: ”תלמד את המקרא”. לא ידעתי מה זה אומר, אבל בתקווה שקיי תחזור אליי, הסכמתי להיפגש עם גלוריה ועם בעלה, ביל.
שיחה ששינתה את חיי
כשביל וגלוריה הגיעו לביתנו, לא יכולתי שלא להתרשם מהקשר ההדוק שראיתי בין שניהם. הם סיפרו לי על הילדים שלהם, שהיו בגילי, ועל החיים שהם מנהלים — חיים מלאי תוכן ומשמעות. בפעם הראשונה בחיי עלתה במוחי המחשבה שאולי הסוד לחיי משפחה מאושרים טמון במקרא.
באותו יום ביל וגלוריה דיברו איתי על הבעיות שלי. הם הראו לי מה המקרא אומר בגלטים ו׳:7: ”כל מה שאדם זורע, את זאת גם יקצור”. חשבתי לעצמי: ’אם רק הייתי פועל לפי העיקרון הזה לאורך חיי, לא הייתי מכניס את עצמי ואת המשפחה שלי לכל כך הרבה צרות!’
דיוויד וקיי
עם הזמן, ככל שיישמתי יותר ויותר עקרונות מהמקרא, כך חיי הלכו והשתפרו בצורה ניכרת. קיי ואני הפסקנו לעשן, ובזכות כל העזרה שקיבלתי הצלחתי להיגמל מכל שאר ההתמכרויות שלי. ב־1985 נולד בננו השלישי — דיוויד, שכולנו קראנו לו דייבי — וסוף סוף הרגשתי מוכן להיות אבא.
משרתים את יהוה כמשפחה
קיי ואני שמנו לב שבזמן שלימדנו את ילדינו לאהוב את יהוה, גם אנחנו התקרבנו אליו. למדנו כל כך הרבה מספרים כמו הקשב למורה הגדול. בנוסף, המשפחות בקהילתנו הציבו דוגמה מצוינת לנו ולילדים.
מייקל ואשתו דיאנה
כשילדינו גדלו, כולם בחרו לשרת כחלוצים. בתחילת 2004 לורן שירתה בקהילה ספרדית; מייקל יצא מבית־אל והתחתן, והוא ואשתו דיאנה עמדו לעבור לגואם כדי לתמוך בפעילות הבישור שם; ודייבי, שהיה אז בן 19, החל לשרת ברפובליקה הדומיניקנית.
היינו כל כך גאים בילדים שלנו ובבחירות שלהם. זכינו לחוות ממקור ראשון את המילים היפות שביוחנן ג׳. 4: ”אין לי שמחה גדולה מלשמוע שילדיי מוסיפים להתהלך בָּאמת”. לא תיארנו לעצמנו שכל זה עומד להשתנות בשיחת טלפון אחת.
טרגדיה קורעת לב
ב־24 באפריל 2004 קיי ואני יצאנו לארוחת ערב עם שני זוגות חברים. המסעדה הייתה מרוחקת יותר ממאה קילומטר מביתנו, וכולנו נסענו ברכב שלי. אחרי הארוחה נסענו לבית קפה כדי לאכול קינוח. הורדתי את כולם ונסעתי לחפש חניה. ואז הטלפון צלצל. היה זה אחד החברים שלי, וקולו היה מתוח.
”קרה משהו נורא”, הוא אמר. ”דייבי היה מעורב בתאונת דרכים”.
”מה מצבו?” שאלתי, ופחדתי מהנורא מכול.
בהתחלה הוא לא הצליח לדבר, אבל לבסוף הוא סיפר לי בקול שבור שדייבי נהרג.
אחרי שהשיחה הסתיימה, מייד התפללתי ליהוה שייתן לי כוח. אחרי זה נכנסתי לבית הקפה ואמרתי שאני לא מרגיש טוב, ועדיף שנחזור הביתה. לא רציתי לספר על זה לקיי עד ששנינו נהיה לבד.
הנסיעה הביתה ארכה כשעה וחצי, וכל דקה הייתה עינוי צרוף. במשך הנסיעה קיי סיפרה לכולם עד כמה היא מתרגשת לקראת ביקורו של דייבי. בינתיים הטלפון שלי הלך והתמלא בהודעות תנחומים, וכל זה בזמן שקיי לא ידעה בכלל שבננו כבר אינו בין החיים.
אחרי שהורדנו את כולם והגענו הביתה, קיי הביטה בי וישר הבינה שהתרחש משהו איום ונורא. ”מה קרה?” היא שאלה. ידעתי שהמילים שאני עומד לומר לה יחריבו את עולמה, בדיוק כפי שהן החריבו את עולמי שעתיים קודם לכן.
ההתמודדות עם האובדן
אשתי ואני כבר התמודדנו עם בעיות בעבר וידענו שיהוה תמיד תומך במשרתיו (ישעיהו מ״א:10, 13). אבל הפעם זה היה סיפור אחר לגמרי. לא הפסקתי לשאול את עצמי: ’איך דבר כזה יכול היה לקרות לדייבי, שעשה כל כך הרבה בשביל יהוה? למה יהוה לא הגן עליו?’
מותו של דייבי הנחית מהלומה קשה גם על שני ילדינו האחרים. לורן הייתה כמו אימא שנייה בשבילו, ומייקל אומנם עזב את הבית חמש שנים קודם לכן, אך בזמן האחרון הוא ודייבי התחילו להתקרב זה לזה.
כבר מן הרגע הראשון עמדה הקהילה לצידנו. עוד לפני שקיי הספיקה לעכל את החדשות, החברים מהקהילה הגיעו לביתנו כדי לספק לנו עזרה ונחמה (משלי י״ז:17). לעולם לא אשכח את כל האהבה שהם הרעיפו עלינו.
דבר נוסף שעזר לנו להתמודד עם הכאב היה שגרה טובה של תפילות, לימוד המקרא ואסיפות. זה לא העלים את הכאב, אבל ידענו שבמצב כזה חיוני שנשמור על החוסן הרוחני שלנו (פיליפים ג׳:16).
לורן ובעלה ג׳סטין
מייקל ודיאנה עברו קרוב אלינו, ולורן חזרה לשרת בקהילתנו. העובדה שהיינו יחד עזרה לנו במשך השנים הבאות להתחיל להתאושש מהאובדן. בהמשך לורן התחתנה עם אח ששמו ג׳סטין, והצטרפותו למשפחה העניקה לכולנו נחמה רבה.
מסע מר־מתוק
זמן קצר אחרי מותו של דייבי, החלטנו כמשפחה לעשות צעד נוסף כדי להתמודד עם האובדן. בהתחלה זה היה מאוד קשה, אבל בסופו של דבר זה חיזק את כולנו. קיי תספר את הסיפור:
”כשבעלי סיפר לי שדייבי נהרג, הרגשתי שנפלתי לתהום עמוקה, ולא הצלחתי לצאת משם הרבה זמן. היגון שאב ממני את כל כוחותיי, ובקושי יכולתי לתפקד. כל הזמן בכיתי. ואם לומר את האמת, לפעמים אפילו כעסתי על יהוה, וגם על כל מי שעדיין בחיים. הרגשתי שאיבדתי לגמרי את האיזון שלי.
”רציתי לנסוע לרפובליקה הדומיניקנית, למקום שבו דייבי גר ושירת את יהוה במהלך חודשיו האחרונים. אבל עדיין הייתי שבר כלי ולא חשבתי שאהיה מסוגלת לצאת למסע כזה.
”חברה קרובה עזרה לי ואמרה שגם חבריו של דייבי ברפובליקה הדומיניקנית מתאבלים על מותו, ושהם בטח היו רוצים לפגוש את המשפחה שלו. זה נתן לי את הכוח שהייתי צריכה כדי לעלות על המטוס.
”המסע המשפחתי הזה היה בדיוק מה שהיינו צריכים. התבהר לנו עוד יותר איזה אדם רוחני דייבי היה. זקן הקהילה היחיד בקהילה שבה שירת בננו אמר שתמיד ניתן היה לסמוך עליו בעיניים עצומות.
”כשהלכנו במורד הרחוב שבו גר דייבי, ניגשו אלינו אנשים וסיפרו לנו על כל המעשים הטובים שהוא עשה בשבילם. תמיד ידעתי שהבן שלי היה אדם טוב, אבל המסע הזה עזר לי להבין עוד יותר עד כמה הוא השתדל ללכת בעקבות דוגמתו של ישוע.
דייבי בתקופת שירותו ברפובליקה הדומיניקנית
”פגשנו גם את אחד מתלמידי המקרא שלו, אדם מרותק למיטתו שגר בבית קטן. למרות שאותו אדם היה מאוד עני, האחים בקהילה סיפרו שדייבי תמיד נהג בו באדיבות ובכבוד. הייתי כל כך גאה בו!
”היה זה המסע הקשה ביותר שערכתי בחיי. ולמרות זאת, הוא עזר למשפחתנו לאחות את הפצעים. בכל פעם שהיינו בחברת אנשים שכאבו את מותו של דייבי וניחמנו זה את זה, הרגשנו שזה משכך מעט את כאבנו”.
סיפורו של דייבי מעורר השראה באחרים
בהוצאת עורו! מ־8 בינואר 2005 באנגלית (בעברית: המצפה מ־1 במרס 2007) התפרסם מאמר על מותו של דייבי ועל שירותו ברפובליקה הדומיניקנית. כשהמאמר יצא לאור, לא תיארנו לעצמנו איזו השפעה תהיה לו. לדוגמה, במאי 2019 אח ששמו ניק יצר איתנו קשר וכתב לנו את הדברים הבאים:
”בסוף שנת 2004 למדתי בקולג׳, ולא היו לי שום מטרות רוחניות. לא הייתי מאושר. התפללתי ליהוה וביקשתי ממנו שיעזור לי לנצל את שנות צעירותי בצורה טובה יותר. זמן קצר אחרי התפילה הזו קראתי את סיפורו של דייבי בעורו! וזו הייתה התשובה לתפילתי!
”הפסקתי את הלימודים והתחלתי לשרת כחלוץ. גם התחלתי ללמוד ספרדית בתקווה לשרת יום אחד בארץ זרה. כעבור זמן מה עברתי לניקרגואה, ובהמשך קיבלתי את הזכות ללמוד בבית־הספר למבשרי המלכות עם אשתי. כשאנשים שואלים אותי למה החלטתי להפוך לחלוץ, אני מספר להם את סיפורו של דייבי”.
ציפתה לנו הפתעה נוספת בכינוס הבינלאומי של 2019 בבואנוס איירס, ארגנטינה. במלון שלנו הייתה אחות צעירה ששמה אֶבִּי. התרשמנו מהאישיות החמה והלבבית שלה, ושנינו הרגשנו שהיא מזכירה לנו את דייבי.
סיפורו של דייבי הצית באֶבּי את הרצון לשרת כחלוצה ולעבור לשטח מרוחק
כשחזרנו לחדר המלון שלנו, שלחנו לאֶבּי קישור למאמר על דייבי. כעבור כמה דקות היא ענתה לנו ואמרה שהיא חייבת לדבר איתנו. קבענו להיפגש בלובי, וכשראתה אותנו היא סיפרה לנו עם דמעות בעיניים שהיה זה סיפורו של דייבי שהצית בה את הרצון להתחיל לשרת כחלוצה בספטמבר 2011 ואחרי כן לעבור לשטח מרוחק. היא גם אמרה לנו: ”בכל פעם שאני מרגישה שקשה לי להמשיך במשימה, אני קוראת שוב את המאמר”. היא אפילו לקחה את המאמר הזה איתה לנסיעה!
חוויות כאלה מוכיחות לנו שאנחנו חלק ממשפחה כלל־עולמית אוהבת. אין משהו בעולם הזה שאפילו מתקרב לאחדות השוררת בין משרתי יהוה.
מאוד מנחם אותנו לדעת שלדוגמתו של דייבי יש השפעה כל כך טובה על אחרים. וזה נכון לגבי כל הצעירים היקרים שלנו שמתמסרים לשירות יהוה. הם אולי לא מתארים לעצמם איזו עוצמה יש להתלהבות שלהם, ואיך דוגמתם יכולה לעודד אחרים לשרת את יהוה בלב ונפש.
”כולם חיים בעיניו”
בלוקס כ׳:37 ציטט ישוע את דבריו של יהוה, אשר תיאר את עצמו כ”אלוהי אברהם, אלוהי יצחק ואלוהי יעקב”. יהוה לא אמר שהוא היה אלוהיהם רק כשהם היו בחיים, אלא שהוא עדיין אלוהיהם, גם לאחר מותם. למה? ישוע הסביר את הסיבה בפסוק הבא: ”שכן הם כולם חיים בעיניו”.
יהוה כל כך נחוש להקים את משרתיו לתחייה שמבחינתו הם כבר חיים (איוב י״ד:15; יוחנן ה׳:28, 29). אני משוכנע שכך יהוה רואה גם את דייבי, ואת כל שאר משרתיו הנאמנים שישנים את שנת המוות.
עד כמה שאני משתוקק לראות שוב את דייבי, יש משהו שאני רוצה אפילו יותר — לראות את קיי מתאחדת איתו. אין לי מילים לתאר את הייסורים שהיא חווה. משום כך הכתוב בלוקס ז׳:15 נושא משמעות מיוחדת עבורי: ”המת התיישב והחל לדבר, וישוע נתן אותו לאימו”.
בספטמבר 2005 הצטרפתי אל קיי בשירות החלוצי. איזו זכות זו לשרת כחלוץ לצד אשתי, ילדיי ובני הזוג שלהם. אנחנו ממשיכים לתמוך זה בזה ולהתמקד בתקווה שלנו לחיות בעולם החדש, בו נזכה לראות שוב את בננו היקר, דייבי!