מילטיאדיס סטאוורוּ | סיפור חיים
”הרגשנו את תמיכתו והכוונתו של יהוה בדרכים רבות”
כשהייתי בערך בן 13 אהבתי, כמו כל הצעירים, להסתכל על המכוניות הבודדות שחלפו ברחוב שבו גדלתי בטריפולי, לבנון. אחת מהן במיוחד לכדה את תשומת ליבי — מכונית אמריקאית אדומה יפהפייה שהייתה שייכת לאדם סורי. אתם יכולים לתאר לעצמכם כמה הופתעתי כשהכומר מהכנסייה האורתודוקסית המקומית אמר לנו להשליך עליה אבנים כי היא שייכת לעד־יהוה!
אמרנו לכומר שאנחנו לא רוצים לפגוע בנהג. ”תהרגו אותו!” הוא פקד עלינו, ”ואחרי זה תשתמשו בגלימה שלי כדי לנגב את הדם שלו מהידיים שלכם”. למרות שהייתי גאה מאוד במורשת היוונית־אורתודוקסית שלי, מילות השנאה שלו הן אלה שגרמו לי מאוחר יותר לעזוב את הכנסייה. ובמבט לאחור, המקרה הזה אפילו עזר לי בסופו של דבר למצוא את האמת על יהוה.
מצאתי את האמת על יהוה
גדלתי בטריפולי, עיר נמל שוקקת חיים ובה אנשים ממגוון תרבויות, שפות ודתות. כמו שאר המשפחות, גם המשפחה שלי התגאתה בשורשים שלה. אחיי הגדולים ואני הצטרפנו ל”חיילי האמונה”, a קבוצה שהתנגדה לעדי־יהוה. מעולם לא פגשנו את עדי־יהוה, אבל הכומר סיפר לנו שהם כנופיה שמתנגדת לכנסייה היוונית־אורתודוקסית ושלמנהיג שלהם קוראים יהוה. הוא תמיד היה אומר לנו לתקוף אותם בכל פעם שאנחנו רואים אותם.
באותו זמן, ללא ידיעתי, שלושה מאחיי פגשו את עדי־יהוה. אבל במקום לפגוע בהם, האחים שלי הסכימו ללמוד איתם את המקרא כדי להוכיח להם שהם טועים. ערב אחד הגעתי הביתה וראיתי שהסלון שלנו מלא בעדי־יהוה שניהלו דיונים עם המשפחה שלי ועם כמה מהשכנים שלנו. רתחתי מזעם! איך האחים שלי העזו לבגוד ככה בכנסייה האורתודוקסית? עמדתי לצאת מהבית ואז אחד השכנים, שהיה רופא שיניים מוכר וגם עד־יהוה, אמר לי לשבת ולהקשיב. אחד המכרים של המשפחה פתח את המקרא שלי וקרא בקול מתהלים פ״ג:18. זה היה הרגע שבו הבנתי שהכומר שיקר לנו. יהוה הוא לא מנהיג כנופיה — הוא האל האמיתי היחיד!
זמן קצר אחרי טבילתי
רציתי לדעת יותר על יהוה והצטרפתי לשיעורי המקרא שאח מישל אבּוד הדריך בבית שלנו. באחד השיעורים, חבר שלי העלה שאלה שסקרנה אותי עוד מגיל קטן. הוא שאל: ”תגיד לנו, מי ברא את אלוהים?” אח אבוד הצביע על החתול ששכב על הספה ואמר שחתולים לא מסוגלים להבין מה בני אדם אומרים וחושבים. באותו אופן, אנחנו כבני אדם לא מסוגלים להבין הרבה דברים על אלוהים. ההסבר הפשוט הזה נתן לי את התשובה שכל כך רציתי לקבל. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1946 כשהייתי בן 15, הקדשתי את חיי ליהוה אלוהים ונטבלתי.
השירות החלוצי התווה את מסלול חיי
בשנת 1948 התחלתי לעבוד בחנות הצילום של אחי האנה, שהייתה צמודה לבית המלאכה של אח נג׳יבּ סאלם. b נג׳יב היה מבשר אמיץ שלא ידע פחד, והוא נשאר כזה עד יום מותו בגיל 100. כשבישרנו יחד בכפרים יכולתי לראות את אומץ ליבו אל מול התנגדות ורדיפות. גם נראה היה שהוא יכול להתחיל שיחות על המקרא עם כל אדם, ללא תלות בדת שלו. קנאותו לאמת השפיעה עליי לאורך כל חיי.
נג׳יב סאלם (בשורה האחורית, מימין) השפיע עליי עמוקות
יום אחד הגיעה לחנות מארי שעיה, אחות לבנונית מארצות הברית. אף שהייתה אם לילדים וידיה היו עמוסות עבודה, היא גם הייתה חלוצה נלהבת. הביקור שלה היווה נקודת מפנה בחיי. במשך יותר משעתיים היא סיפרה לנו חוויות מהשירות, ולפני שעזבה היא הסתכלה עליי ואמרה: ”מילטו, אם אתה רווק, למה אתה לא חלוץ?” התחלתי להסביר לה שאני צריך לעבוד ולהתפרנס. אבל אז היא שאלה אותי: ”כמה זמן הייתי עכשיו אצלכם בחנות?” עניתי לה: ”בערך שעתיים”. מארי אמרה: ”כן, ובמשך כל הזמן הזה לא הייתה לכם כל כך הרבה עבודה. אם תקדיש כל יום את אותו זמן לשירות, אתה תוכל להיות חלוץ. רק תנסה את זה לשנה אחת, ואז תחליט אם להמשיך בזה או לא”.
בתרבות שלי גברים לא נוהגים לקבל עצות מנשים, אבל ההצעה שלה נשמעה לי מאוד הגיונית. אחרי חודשיים, בינואר 1952, התחלתי לשרת כחלוץ. וכעבור שנה וחצי הוזמנתי ללמוד במחזור ה־22 של בית־ספר גלעד.
אני עם משפחתי וחבריי לפני נסיעתי לבית־ספר גלעד ב־1953
בתום הלימודים נשלחתי לשרת במזרח התיכון. לאחר פחות משנה נשאתי לאישה את אחות דוריס ווד, שליחה אנגלייה מלאת שמחת חיים שגם שירתה באותו אזור.
משרתים בסוריה
זמן קצר אחרי החתונה דוריס ואני נשלחנו לשרת בחַלבּ שבסוריה. פעילות הבישור שם הייתה אסורה, לכן את רוב תלמידי המקרא שלנו מצאנו דרך מכרים משותפים.
יום אחד ביקרנו אישה שגילתה עניין במקרא. היא פתחה את הדלת כשהיא רועדת מפחד, ואמרה לנו: ”תיזהרו! המשטרה בדיוק הייתה כאן. הם רצו לדעת איפה אתם גרים”. באותו רגע הבנו שהמשטרה החשאית יודעת איפה אנחנו מנהלים את שיעורי המקרא שלנו. התקשרנו לאחים שהשגיחו על הפעילות במזרח התיכון, והם המליצו לנו לעזוב את המדינה במהירות האפשרית. למרות שלא היה קל להותיר מאחור את תלמידי המקרא שלנו, הרגשנו את אהבתו והגנתו של יהוה.
יהוה מכוון את צעדינו בעיראק
בשנת 1955 נשלחנו לשרת בבגדד שבעיראק. אומנם יכולנו לבשר בדיסקרטיות לכל אדם, אבל בדרך כלל התמקדנו באנשים מרקע נוצרי.
עם שליחים נוספים בעיראק
ניסינו גם לפתוח בשיחות ידידותיות עם מוסלמים שפגשנו בשווקים וברחובות. דוריס תמיד ניסתה להעלות נקודה שתעניין את השומעים. למשל, היא הייתה אומרת: ”אבא שלי נהג לומר שכולנו יום אחד נעמוד למשפט מול הבורא שלנו” (רומים י״ד:12). ואז היא הייתה מוסיפה: ”זה משהו שעזר לי כל החיים. מה דעתך על זה?”
שירתנו בבגדד כמעט שלוש שנים ועזרנו לאחים המקומיים ללמוד איך לארגן את הפעילות ולבשר בצורה דיסקרטית. בית השליחים שגרנו בו שימש אותנו לקיום האסיפות בערבית. לאסיפותינו הגיעו לא מעט אשורים, קבוצה אתנית המורכבת ברובה מנוצרים. כמה שמחנו לראות אותם בקרבנו! כשהם ראו את האהבה והאחדות באסיפותינו, רבים מהם הבינו שאנחנו באמת תלמידיו האמיתיים של ישוע (יוחנן י״ג:35).
קיימנו את אסיפותינו בבית השליחים שבו גרנו בבגדד
אחד האנשים שחבקו את האמת ללא כל היסוס היה ניקולס עזיז, ראש משפחה עדין ועניו ממוצא ארמני ואשורי. הוא ואשתו הלן הבינו מהר מאוד שלפי המקרא יהוה וישוע הם שתי ישויות נפרדות (קורינתים א׳. ח׳:5, 6). אני עדיין זוכר את היום המאושר שבו ניקולס ו־20 אנשים נוספים נטבלו בנהר הפרת.
יד יהוה פועלת למעננו באיראן
באיראן, 1958
זמן מה לאחר ההפיכה הצבאית בעיראק, שהובילה למותו של המלך פייסל השני ב־14 ביולי 1958, דוריס ואני גורשנו לאיראן. שם המשכנו לבשר בחשאי לאוכלוסיות של זרים במשך כחצי שנה.
בדיוק כשעמדנו לעזוב את טהראן, בירת איראן, נלקחתי לחקירה בתחנת המשטרה. אז הבנתי שאנחנו נמצאים תחת מעקב. לאחר החקירה יצרתי קשר עם דוריס ואמרתי לה שהמשטרה עוקבת אחרינו. שנינו הסכמנו שלמען ביטחוננו עדיף שלא אשוב הביתה ולא נהיה ביחד עד שנעזוב את המדינה.
דוריס מצאה מקום בטוח להישאר בו עד הטיסה שלנו. אבל איך תצליח להגיע לשדה התעופה מבלי שהמשטרה תבחין בה? היא התפללה על כך ליהוה.
לפתע פתאום החל לרדת גשם זלעפות שאילץ את כולם, כולל השוטרים, לתפוס מחסה. הרחובות התרוקנו מאדם, ודוריס יכלה לנוע בבטחה. דוריס תמיד אומרת שהגשם הזה היה נס אמיתי!
אחרי שעזבנו את איראן נשלחנו לשטח אחר, בו בישרנו לאנשים ממגוון רקעים ודתות. בשנת 1961 שירתנו בשירות הנפתי וביקרנו את אחינו לאמונה באזורים שונים במזרח התיכון.
חזינו ברוח הקודש בפעולה
לאורך כל השירות שלנו במזרח התיכון ראיתי איך רוח הקודש מאחדת בין אנשים. אני עדיין זוכר את השיחות שהיו לי עם שני תלמידי מקרא פלסטינים, אדי וניקולס. שניהם אהבו לבוא לאסיפות, אבל מהר מאוד הפסיקו ללמוד בגלל דעותיהם הפוליטיות המוצקות. התפללתי ליהוה שיפתח את ליבם. אחרי שהבינו שאלוהים עתיד לפתור לא רק את הבעיות של העם הפלסטיני, אלא גם של האנושות כולה, הם חזרו ללמוד את המקרא (ישעיהו ב׳:4). הם הסירו מליבם כל גאווה לאומית ולבסוף נטבלו. מאוחר יותר ניקולס נהיה משגיח נפה נלהב.
בכל מדינה שבה שירתנו, דוריס ואני התרשמנו מאוד מהנאמנות שגילו האחים והאחיות בשטחים האלו, למרות נסיבותיהם. לאור הקשיים שלהם, שמתי לעצמי למטרה להיות מקור נחמה במהלך הביקורים שלי כמשגיח נפה (רומים א׳:11, 12). כדי להשיג את המטרה הזאת, תמיד השתדלתי לראות את עצמי כאחד מהם (קורינתים א׳. ט׳:22). הזכות לעודד את האחים והאחיות שלי ולתמוך בהם נתנה לי סיפוק עצום.
זה היה כל כך מרגש לראות איך רבים מתלמידי המקרא שלנו התקדמו והפכו למשרתי יהוה נאמנים. חלקם נאלצו להגר עם משפחותיהם לארצות אחרות בעקבות עימותים צבאיים במדינתם, אבל בזכות כך התאפשר להם לתרום רבות לשטח דוברי הערבית באוסטרליה, קנדה, אירופה וארצות הברית. בשנים האחרונות כמה מילדיהם הבוגרים חזרו למזרח התיכון כדי להכריז שם באומץ את הבשורה הטובה. דוריס ואני מאושרים להיות מוקפים בכל כך הרבה ילדים ונכדים רוחניים!
נמשיך להישען על יהוה לעד!
לאורך כל חיינו הרגשנו את תמיכתו והכוונתו של יהוה בדרכים רבות. אני מודה לו על כך שעזר לי לעקור מליבי את הדעות הקדומות והגאווה הלאומית שהיו טבועות בי בצעירותי. זכיתי לקבל הכשרה מאחים אמיצים ונטולי משוא פנים, ובעזרתם למדתי לחלוק את האמת המקראית עם אנשים מרקעים שונים. כשדוריס ואני עברנו ממדינה למדינה, ניקרו בדרכנו הרבה קשיים וחווינו לא מעט דאגות. אבל תודות לכך למדנו להישען לחלוטין על יהוה אלוהים ולא על עצמנו (תהלים ט״ז:8).
כשאני חושב על עשרות השנים שהקדשתי לשירות יהוה אני מבין כמה אני חייב לאבי השמימי על כל מה שעשה למעני. אשתי היקרה נוהגת לומר שאסור להניח לשום דבר למנוע מאיתנו לשרת את יהוה במלוא המסירות, אפילו לא לסכנת מוות! אני מסכים איתה בכל ליבי. תמיד נהיה אסירי תודה ליהוה על הזכות להכריז בשורת שלום ברחבי המזרח התיכון (תהלים מ״ו:8, 9). דוריס ואני נושאים עינינו אל העתיד בביטחון מלא שיהוה תמיד יכוון את מי שנשענים עליו ויגן עליהם (ישעיהו כ״ו:3).
a למידע נוסף על הקבוצה הזו, ראה ספר השנה של עדי־יהוה 1980, עמודים 186–188 (אנג׳).
b סיפור חייו של נג׳יב סאלם מופיע בהוצאת המצפה של 1 בספטמבר 2001, עמודים 22–26.